Stille! Vær stille!
Stille!
Mario?
Det er meg.
Er du opptatt?
Å, ja?
I så fall, kan du hente barna?
De har tennistime nå.
Ja da, det går bra.
Har det skjedd noe?
Da så, kom igjen.
Mamma, vi er hjemme!
Jeg vil leke her.
Til kaktusen!
Jeg vil se djevelkaktusen!
- Din hermegås! - Jeg hermer ikke!
Hallo.
Vi vil se om den beveger på seg.
- Hva? - Vi vil se om den beveger på seg.
Det er en djevelkaktus.
Det er den eneste planten i verden som kan bevege på seg.
- Er det? Hvem har sagt det? - Mamma.
Ikke gjør sånn, vennen. Spis maten din.
Ferdig! Kan jeg se konkurransen?
Hvilken konkurranse?
Slalåm, mamma.
Når jeg blir stor, skal jeg slå fartsrekorden.
Jeg skal slå tidsrekorden.
For en hermegås! Du ville jo bli fallskjermhopper, ikke skigåer.
Nina, jeg skal bli begge deler.
Du kan ikke bli begge deler.
Du kan se ti minutter, og så dusje.
Jeg er også ferdig!
- Det er du ikke. - Det begynner, Julian!
Vær så snill, mamma!
Ta med asjetten og spis ferdig.
Julian!
Jeg vasker opp senere.
Hva?
Jeg fikk lavt blodsukker.
Jeg blir lett svimmel, husker du vel.
- Skal jeg ringe en lege? - Nei.
Det behøver du ikke. Jeg er bare trøtt.
Jeg kan ringe dr. Risso.
Nei.
Jeg må bare legge meg ned.
Det kommer til å regne.
Det henger noen laken utenfor...
Ikke vær redd. Jeg skal hente dem, hvis det begynner å regne.
Kan du få dem i seng?
Jeg vet ikke nøyaktig når jeg begynte å kjenne meg redd.
Moren min sier at det alltid var så vanskelig å få meg i seng.
I løpet av hele barndommen
kjempet jeg for å holde meg våken.
Jeg fikk panikkanfall.
Hun trodde det var fordi jeg var redd for å ikke våkne.
Men jeg vet ikke om det var det. Jeg husker ikke.
Det moren min ikke vet er at det ble bare verre å sovne.
Jeg fortalte henne aldri om alle nettene jeg lå paralysert i sengen,
uten å klare å lukke øynene,
uten å klare å stå opp.
Paralysert.
Omsider lærte jeg at det var greit å være konstant redd.
Stille.
Holde munn.
Være stille.
Jeg skjærer over halsen din.
Hold kjeften.
Vær stille!
Hold kjeft!
Kom hit!
Hit!
Hold kjeft.
Vær stille.
Hallo? Hallo?
Mario? Det er meg.
Hvordan går det?
Er du opptatt?
Nei da, kjære. Møtet er over.
Regissørene kom ikke. Det er over.
Kan du hente ungene?
Ja, jeg kan hente dem. Jeg kan ta en drosje.
Men jeg er like ved huset...
Jeg kan jo komme innom? Jeg rekker uansett å hente dem.
Går det bra?
Nei.
Nei, det er... Bare fordi... Jeg har løpt.
Da så, kom igjen.
Ok, jeg drar nå.
Der, slå den!
Bra samarbeid!
Bra gjort, pappa!
Den kommer!
Mamma, vi er hjemme!
Jeg vil leke her.
Til kaktusen!
Jeg vil se djevelkaktusen!
- Du er en hermegås! - Jeg hermer ikke!
Diana?
Hallo.
Vi vil se om den beveger seg!
- Hva? - Vi vil se om den beveger seg, pappa.
Det er en djevelkaktus.
Det er den eneste planten i verden som kan røre på seg.
- Er det? Hvem har sagt det? - Mamma.
Au.
Hva har skjedd?
Ingenting...
Jeg...
Jeg stakk meg på kaktusen.
La meg se på det.
Du har fortsatt noen torner igjen.
Jeg skal ta dem ut etter middag.
Du er som vanlig klønete.
Mer.
Er du trøtt?
Ja.
Litt.
Og du?
Bare bra.
Hvordan gikk det?
Gikk det bra på skolen?
Hva?
Gikk det bra med ungene på tennistimen?
Ja.
Alt gikk bra.
Så var det plasteret...
Hvilken har du valgt ut?
Denne.
Pappa...
Hva betyr "retrett"?
Retrett betyr å trekke seg tilbake.
"Frammarsj" betyr å gå framover...
Og "retrett" betyr å trekke seg tilbake.
Ferdig.
Bra. Kom igjen.
Av med lyset...
Ha det.
Diana har alltid visst om fobien min.
På vår første date lot jeg som om det bare var en spøk,
at jeg hadde alle mulige slags fobier.
Hun lo, tok en serviett og skrev ned en liste.
"Listen over Marios fobier".
Døden, å bli sperret inne,
fart, høyder, fly...
Kanskje spesielt fly,
siden de kombinerer nesten halvparten av alle mine fobier.
Det var det jeg sa til henne.
Hun bodde fortsatt i Brasil på den tiden,
og jeg fortalte henne om min frykt for avstand.
Vi kysset.
Vi var sammen i seks måneder.
Vi bodde sammen i åtte år, og fikk to barn.
Så var vi separert i to år, én måned og sytten dager.
For en uke siden kom jeg tilbake for godt.
Jeg vet at hun alltid har skrevet ned alt jeg er redd for på den listen...
Hun passet godt på den.
Jeg vet at det ikke er plass til mer på den servietten.
Det er ikke plass til flere fobier.
Den var så innmari høy.
Innmari høy?
Som hva da?
- Like høy som månen. - Jøsses!
Og jeg falt...
Det tok veldig lang tid å falle.
Har du noen gang drømt noe slikt?
Ja. Men...
Et sekund før jeg treffer bakken...
Våknet jeg opp.
Hva heter den aktiviteten hvor noen binder deg fast i et tau...
Og man bare hopper uti intet?
Strikkhopp.
Det har jeg lyst til å gjøre!
- God morgen. - Hei.
God morgen.
Det er farlig. Du er for liten.
Jeg gjør når jeg blir stor. Når jeg blir ti år.
Går det bra?
Det føles som om jeg har blitt banket opp.
Jeg vet ikke. Kanskje det er influensa.
Jeg ringte Elisa. Jeg drar ikke til studioet i dag.
Jeg har også influensa. Kan jeg få bli hjemme?
- Jeg også. - Nei, du er helt frisk.
Jeg har høy feber.
Hvordan har vi klart å skape slike små monstre?
Hvilke monstre? Ta den!
Bra! Er du ferdig?
Hent ryggsekken. Bussen kommer snart.
Dere skapte oss fordi dere elsket hverandre.
Det gjør vi fortsatt, Nina.
Det stemmer.
Huset forandres fort når ungene er borte.
Vi kan til og med snakke.
Vil du at jeg skal bli hjemme i dag?
Jeg kan skrive herfra...
Ta vare på deg.
Jeg trodde du måtte flytte ut av leiligheten i dag?
Jeg kan gjøre det senere.
På slutten av dagen.
Du trenger ikke det, Mario.
Bare gå.
Er du sikker?
Helt sikker.
Bare hent tingene dine.
Redd for døden, å bli sperret inne, fart.
Redd for høyder, fly, avstand, galskap.
Redd for amputeringer. Redd for skip. Redd for havet.
Redd for haier, alligatorer, slanger, fremmede hunder.
For våpen, tannleger, lidelse, fattigdom.
Fotballarenaer, insekter, folkemengder, vold, heiser,
sykdommer, leger, tordenvær, elektrisitet,
trykkokere, gassbeholdere, store byer,
tomme gater, blod, kreft, politiet,
skorpioner, å bli eldre.
Jeg er her nede. Skal jeg komme opp?
Redd for å bli impotent.
Redd for å ikke bli elsket lenger.
Redd for å bli offentlig latterliggjort.
Redd for å ta feil.
Redd for å bli lurt.
Redd for å bli ignorert.
Redd for å se svak ut.
Redd for å vite sannheten.
Redd for å ikke vite sannheten.
Kjenner du denne kvinnen?
Nei.
Nei. Det er oppdiktet.
Jeg jobber for TV. Jeg er manusforfatter.
Karakteren heter Ana.
Og i denne episoden...
Så kvinnens venn så alt...
Men gjorde ingenting?
Nei.
Han klarte ikke.
Han...
var redd.
Han fryktet for hennes liv. Det var en vanskelig situasjon.
De hadde våpen.
De var store, sterke, unge menn.
Hans eget liv var i fare.
Det eneste jeg lurer på...
er...
hvorfor?
Hvorfor skulle en kvinne som ble voldtatt...
ikke si noe...
Ikke et ord, i det hele tatt?
Her er informasjonen du trenger for manuskriptet.
Jeg foreslår at karakteren din anmelder det som skjedde til politiet.
De første timene er de viktigste.
Hverken kvinnen eller sakene hennes...
må vaskes eller renses før de undersøkes grundig.
Hva er det som foregår?
Hva er alt dette?
- Jeg har byttet ut låsen. - Hvorfor det?
Det har skjedd en del innbrudd i området siste uke.
Jeg ville ikke at du skulle uroe deg. Kom inn.
Trini er på kontoret ditt.
- Trini? - Ja.
Mario. våkne opp!
Vi har en uke til sending.
Våkne opp, ellers får vi sparken.
Pablo kommer til å gi oss sparken, jeg mener det.
Ok.
Hvor var vi?
Vi sitter fast med Alicia i kjøkkenet.
Hun venter desperat på at han skal komme hjem.
På samme måte som jeg lærte å leve med konstant frykt
lærte jeg også å skjule det.
Jeg snakker, jeg skriver manus,
viser fram min intelligens, min snillhet.
Kritiserer andres hykleri,
jeg smiler, og virker som en fyr som ler av sin egen frykt.
Nesten alle biter på. Inkludert meg selv.
I lang tid trodde jeg at jeg hadde behersket denne masken,
i den grad at det ikke lenger fantes noe spor igjen i ansiktet mitt.
Mine fakter, min stemme.
Det var før jeg møtte Diana og hennes oversiktlighet.
Øynene hennes så rett gjennom meg.
Hun skjønte raskt hvordan hun skulle få meg til å gi slipp på masken.
Hun oppdaget hver minste feil i min perfekte imitasjon av meg selv.
Ringen passer ikke fordi...
ingen ring passer samme finger et helt liv.
Skjønner du? Fingeren forandrer seg.
Hva snakker han om?
En siste whisky. Jeg må spare meg selv til festen i morgen.
- Ta en for meg også. - Hva? Blir du ikke med?
Selvfølgelig ikke.
Diana, han må være der i morgen.
Alle produsentene kommer.
Han er en voksen mann, Trini. Han velger selv hva han gjør.
En voksen mann!
Nå som dere har gjenopprettet kjærlighets- redet deres, får ingen forlate huset.
Hva vil skje når du drar til Spania?
Spania?
- Pokker. Jeg ødela alt. - Nei, du gjorde ikke det.
Hva det, Mario?
Jeg skulle si det i går, men...
Jeg ble tilbudt en jobb i Spania. Det er snakk om et filmmanus.
- Så fint. - Ja, det er et godt tilbud.
Men jeg har bestemt meg for å ikke dra.
Jeg har nettopp kommet hjem. Skjønner du?
Jeg kan ikke etterlate deg og barna.
Er det flyturen?
Er du fortsatt redd?
Ja.
Det har blitt verre.
Det er så vanskelig.
Bare tanken på å gå om bord i et fly...
Skjønner du?
Jeg er paralysert.
Dessuten, jeg må ikke bare dra dit.
Jeg må også komme tilbake.
Mario, fly er det tryggeste framkomstmiddelet som finnes.
Hva snakker du om?
Jeg vet at det er det tryggeste.
Det handler ikke om statistikken.
Jeg kan ikke kontrollere det...
Jeg hadde en grusom drøm.
Hva slags drøm?
Diana?
Jeg våknet opp tidlig.
Jeg fikk ikke sove.
Det er her jeg vil være
Her, med deg inntil meg
Til livets siste lysstråle
Jeg, som var ensom og alene, troende...
Regntiden er snart forbi i Montevideo, temperaturen skal synke ned til...
- Står til, Mario? - Står til?
For en overraskelse. Det var lenge siden.
Jeg er så glad på deres vegne.
Jeg også.
Bra.
Skal jeg lage litt te?
Nei, ikke for min del. Jeg må dra.
Men først må du si hva du synes om ideene til vår nye kolleksjon.
- Jeg har ikke sett de ennå. - Å, gi deg.
Kom hit og se. Hva med denne?
La oss se om du liker den. Jeg simpelt hen elsker den.
- Liker du den? - Ja.
Det er din kones idé.
Vi er fortsatt litt usikre på greia med kaktusen.
Det er mange som ikke liker kaktuser, for de tror at alle er giftige.
Men for oss er de fantastiske.
Konsistensen, volumet. Når det gjelder mote...
- De har sin sjarmerende side. - Ja...
Apropos sjarmerende, Diana fortalte at du skal til Spania.
Når sa du det?
I går.
Jeg sa det siden broren var redd for å fly.
Ja, det var forferdelig.
Han var livredd.
Ja, men...
Jeg vet ikke om jeg skal dra.
Jeg nevnte det fordi han har blitt helbredet.
Han hadde noen timer med en spesialistpsykolog.
I tillegg til terapi fikk han prøve en fantastisk flysimulator.
Broren min har sendt meg den...
Jeg tenkte jeg skulle vise den til deg. Det tar bare to minutter.
Det er skikkelig stilig.
Her er det.
Det er virkelig vellaget.
Det føles helt ekte.
Det er for mye for meg. Jeg kan ikke se på dette.
Jeg skal gi deg nummeret hans.
Han heter dr. Comas.
Jeg skal hente det.
- Heter han virkelig dr. Comas? - Ja. Men alvorlig talt...
Du burde prøve det.
- Vel. - Her er det.
Takk, Elisa. Tusen takk.
Ingen årsak.
Dianas evne til å oppdage panikken jeg forsøkte å skjule,
gjorde meg lykkelig i begynnelsen.
Det var som om noen så rett gjennom meg.
Men så begynte jeg å føle meg svak i forhold til henne.
Det forståelsesfulle blikket hennes...
møtte mitt hele tiden.
Det var utmattende.
Jeg måtte balansere evnene våre.
Jeg brukte ærlig retorikk som jeg hadde tatt fra henne til å undergrave henne.
En stund etter at vi hadde giftet oss krevde jeg
at hun fortalte meg sine følelser.
Jeg krevde at hun fortalte meg sine feil, for å øke min egen selvtillit.
Hei, Trini.
Jeg er hjemme. Hør på meg.
Jeg er nødt til å bli her en stund, ok?
Hva snakker du om? Vi har en jobb å gjøre.
Jeg vet at du venter på meg, men Diana ba meg om å...
Mario, vi er nødt til å fullføre. De legger press på meg.
Gi meg...
- Gi meg... - Du er nødt til å komme nå.
Greit. Gi mer et par timer.
Jeg ringer deg tilbake snart. Ha det.
Jeg tvang henne til å snakke.
Jeg insisterte, krevde, ønsket at hun skulle beskrive alt:
Et uventet begjær etter noen andre enn meg.
Et skjult skrik inne på badet.
Trangen til å ville gi opp alt, om så bare for et øyeblikk.
Et plutselig raseri mot barna våre.
Trangen til å skrike mot meg mens vi kranglet,
til å drepe meg, kvele meg mens jeg sov.
Til å såre meg, få meg til å lide.
En trang til å knuse vinduene i et rom eller slå i veggen.
Eller til å kjøre bilen i full fart mot en telefonstolpe,
eller dukke hodet ned i kokende vann.
Alt hun sa hørtes ut som et personangrep.
For å avsløre mine svakheter,
min brutalitet, min usikkerhet, min mangel på kjærlighet,
min kalde oppførsel, min egoisme, min voldelighet.
Så var det noe som ble ødelagt.
Hun var ikke lenger nysgjerrig på meg.
Hun ville gjøre det slutt. Jeg sa meg enig, lot som om jeg var lettet.
Men det gikk ikke en eneste dag uten at jeg savnet...
tilværelsen som vi hadde skapt.
Etter en stund spurte jeg om hun ville prøve på nytt.
Hun var svært skeptisk.
Etter hvert innså jeg at uten den intensiteten som var der i starten,
var vi begge mye mer komfortable i våre roller.
Jeg tror det er derfor vi fant tilbake til hverandre.
Vi var sikre på at alt kom til å gå bra
hvis vi bare spilte de rollene vi hadde skapt.
Liker du dem?
Ja.
Det er en veldig spesiell kaktus.
En djevelkaktus.
Du kjenner til typen.
Den er en av verdens mest merkelige kaktuser.
De vokser ikke her.
Sønnen min tok den med hit fra strendene i Baja California.
Det er også den eneste kaktusen i Mexico som ikke vokser oppover.
Er det sant at den kan bevege på seg?
Fem centimeter per år.
Er du ute etter noe særskilt?
Nei, jeg...
Jeg tar denne.
- Den som er litt mindre. - Et klokt valg.
Er det en gave?
Ja.
Kan sønnen din levere på døren?
Hva?
Har dere tilbud om hjemlevering?
Ja, hvis det er behov for det.
- Hvor mye skylder jeg deg? - 80 kroner.
Takk for at du valgte Belvedere hagesenter.
Mario?
Problemet er at jeg innså, for sent, at disse oppdiktede rollene
ikke passet til alle situasjoner.
De tåler ikke alt som havner utenfor rutinen.
Og jeg,
etter å ha prøvd å få henne til å la være se gjennom meg,
har prøvd for enhver pris å få henne til å trekke seg tilbake...
Og prøve å glemme den gjennomsiktige karakteren
som jeg hjalp henne med å skape.
Hei.
Mario, du skremte meg.
Beklager.
Det er greit. Hvor er ungene?
Hos foreldrene mine.
Jeg spurte om de kunne overnatt hos dem
så vi kunne få litt tid for oss selv.
Det er lenge siden vi har spist middag sammen, bare du og jeg.
Det er én uke siden du flyttet inn igjen.
Nettopp.
Nettopp...
De skal dra til Punta del Este i helgen.
De sa de kunne ta med barna.
Bra.
- Har du laget mat? - Ja, kylling og poteter.
Rekker jeg å dusje?
Du har femten, tjue minutter.
Hva med dette?
Det er en gave til deg.
Den så bra ut...
til prosjektet ditt. Eller hva synes du?
Jeg tenkte å kaste dem.
Å?
Ja.
Det som skjedde med deg kunne skjedd barna.
Skål.
Var det en god dusj?
Ja.
Vet du hvor jeg har vært i dag?
Nei.
Ikke?
Gjett.
Jeg hadde min første time med dr. Comas.
Er det sant?
Likte du det?
Ja. Veldig.
Var du inne i flysimulatoren?
Ja.
Jeg kan ikke fullføre kolleksjonen.
Kanskje det er jeg som er problemet.
Nei, Mario.
Du klarer ikke å konsentrere deg når jeg er her.
Nei. Det har ikke noe med det å gjøre.
Det er jeg som er problemet.
Nei.
Du er ikke det.
Så hva er det?
Jeg vet ikke.
Si det til meg.
Det er ingenting, Mario. Ikke vær bekymret.
Hvis alle mine forsøk ikke leder noe sted,
hvis jeg ikke klarer å overtale Diana til å stole på meg og snakke med meg,
betyr det at også jeg har blitt den selvsikre karakteren jeg har skapt.
For å opprettholde denne selvtilliten trenger jeg hjelp.
Så jeg dro hjem til Trini den kvelden og ba om å låne pistolen hans.
Jeg fortalte ham at dr. Comas ville gjøre en øvelse med en uladet pistol
for at jeg skulle komme over min frykt.
Trini lo, men han ga meg farens pistol og sa:
"Den fungerer fortsatt.
Vær forsiktig."
God morgen.
Tilbake igjen?
Ja.
Var det noen problemer med kaktusen?
Nei. Kjæresten min...
Hun så kaktusen i går...
Hun vil ikke ha den i hjemmet, for det bringer ulykke.
- Det er absurd. - Ja.
De er lykkebringende.
Ja.
Jeg vil gjerne ha en annen plante.
En som ikke krever så mye, men en ekte. Ikke en kaktus.
Vi selger ikke plastplanter.
Sønnen min...
Han er svært opptatt av planter.
Det er det eneste han bryr seg om.
Han kan hjelpe deg bedre enn jeg kan.
Nestor, kom hit.
Hjelp denne herren med å velge ut en plante.
Men ikke glem at du har en hjemlevering.
Dette er en juleplante.
Den er svært vakker. Den er rød.
Den er en fin gave.
Hvis den ikke får nok lys, blir den grønn.
Som denne.
Hva ville du gitt til kjæresten din?
Jeg har ikke kjæreste.
En orkidé er alltid populært. Men den er ikke lett å ta vare på.
Se på denne blomsten, bare se hvor vakker den er.
Utfører du hjemlevering på egen hånd?
Flamingoblomst! Denne.
Jeg har mange av disse.
Bor du i et hus eller leilighet?
Leilighet.
Hvilke andre planter har du der?
Ingen.
Men du sa jo nettopp at...
Mamma liker ikke å ha planter i hjemmet.
Jeg har plantene mine hos broen min.
Og på kontoret.
Jobber broren din der også?
Som sagt, på kontoret.
Reklamebyrå.
Han driver med reklame.
Så? Har du bestemt deg?
Ja.
En areca.
En stor en.
Men jeg henter den senere, for den er utsolgt.
Jeg kommer innom før 19:30.
Din sønn har overbevist meg.
Han fortalte at din sønn har flere av disse på kontoret.
Ja. Nestor gir bort mange planter til broren sin.
Hva heter det?
Hva er navnet på byrået? Jeg kjenner kanskje til det.
Jeg jobber også med reklame.
Notorio.
Det er veldig kjent.
Mange vet om det.
Mange.
Da sees vi senere?
Unnskyld meg.
Hva heter du?
Jeg skal skrive ned bestillingen din.
Comas.
Daniel Comas.
Jeg heter Malena. I tilfelle du trenger hjelp med noe.
Vi sees snart.
Hei du.
Jøss.
Du er tidlig ute.
Vi dro tidligere.
Mario hadde en time med dr. Comas. Det er hans andre.
- Du tuller. - Nei, det er sant.
Føler du deg bedre?
Det har vært en tung natt.
Jeg har hatt mareritt. Klarte ikke å sove skikkelig.
Stakkars deg. Jeg henter kaffe.
Jeg vil ikke ha kaffe. Ellers takk.
Du vil ikke si hva det er som egentlig skjer.
Hva mener du?
Hvis du ikke sier noe nå, begynner jeg å tro at det er alvorlig.
"Noe".
Er han ute etter deg igjen?
Nei. La oss ikke snakke om det.
Det er over.
Husker du boken jeg fortalte deg om?
Jeg fant den.
Den passer perfekt til åpningen av moteshowet.
Jeg skal finne den delen...
Her. Se.
Det er en diskusjon mellom en stork og et pinnsvin.
Jeg tenkte at Julian og Nina kunne lese det.
Det er sterkt knyttet til vårt tema.
- Jeg vil ikke lese det. - Vær så snill!
Hvis du ikke liker det, skal vi ikke bruke det. Kom igjen, da.
Jeg leser stemmen til storken.
"Lenge har jeg elsket deg."
"Det skal jeg ikke si noe om."
"Snakker ikke med skapninger som elsker meg."
"Kjærligheten er hensynsløs og skamløs!"
"Jeg vil ikke ha noe å gjøre med sløsere. Ikke glem det."
"Det er piggene mine du er forelsket i, ikke sant?"
"Ditt slør av pigger kler deg svært godt."
"Du ser henrivende ut i det."
"Det er synd du er så prippen."
"Hva skal jeg med din kjærlighet?"
"Er du forelsket i min frykt?"
"Ja."
"Ja, jeg tror det..."
"Det kler meg, eller hva?"
"I min frykt er jeg god og hel."
"Jeg har pigger fordi jeg er redd."
"Jeg flykter når jeg er redd."
Hva er det til?
Hva mener du med det? Det...
Det er for at vi skal tenke over hva vi gjør.
Det er forferdelig.
Slapp av da!
Slapp av.
Hallo.
Mario. Kan du komme og hente meg?
Hva er det?
Jeg føler meg ikke så bra.
Jeg er like i nærheten. Jeg kan kjøre deg til legen.
Til dr. Risso. Hvor nærme er du?
Omtrent ti minutter unna.
Så, kan du komme?
Jeg henter deg og så kan vi dra og hente ungene.
Pappa.
Jeg liker å gjøre ting bare for gutter.
Hva?
Bare gutter, sånn som oss. Liker ikke du det?
Jo, jeg liker også det.
Vi må gjøre dette oftere.
Hvilken dag?
På onsdager og fredager.
Fordi på mandager og tirsdager har jeg gym.
Og på torsdager har jeg basketball.
Så det kan bli på onsdager og fredager.
Flott.
Fredager passer bra.
Kan jeg spille på telefonen din?
Nei.
Men pappa, jeg får daglige bonus på "Dragon Zombie"!
- Men vi har det så hyggelig. - Vær så snill...
- Vi er to karer som snakker sammen. - Vær så snill.
Kom igjen. Vær så snill.
- Her. - Kult!
Bare en liten stund.
Okei.
Det er onkel Andres.
Hvem er onkel Andres?
Kjenner du ham?
Ja visst.
Ja visst?
Fra hvor?
Hjemmefra...
Og fra hjemme hos ham.
Hjemmefra?
Hjemme hos oss?
Kan jeg få...
Julian, vær så snill.
Hør på meg.
Har du vært i denne mannens hus?
Huset ved havnen.
Havnen?
Det som har så mange etasjer.
Vi dro dit en gang.
Han lekte med meg.
Det var gøy.
Hva lekte dere?
Julian, hva lekte dere der?
Leken.
Han hadde et fint tennisspill.
Kan jeg få telefonen.
Ja.
Han er en venn av mamma, stemmer det?
Mamma sier at han ikke er vennen vår lenger.
Og at hvis vi ser ham, skal vi ikke snakke med ham.
- Kommer du? - Nei, jeg skal jobbe med Trini...
Min karakter ville gjort noe.
Han ville ikke blitt paralysert av frykt.
Det er slik jeg skapte ham. Jeg har brukt flere år på utvikle ham.
Jeg fjernet nysgjerrigheten i Dianas øyne, så han kunne leve uten mistenksomhet.
Jeg har hatt ensomme netter hvor jeg lærte å ikke gråte, skjelve og ønske meg død.
Karakteren mine ville gjort noe.
Jeg ville aldri latt ham lure meg.
Ikke etter at jeg har gitt ham hele mitt liv.
Mr. Comas. Jeg har planten din. Vent et øyeblikk.
Vel, her er det.
- Flott. - Vi må drepe det.
Jeg henter utstyret.
Noe av dette vil hjelpe.
Den eneste forskjellen mellom disse to er konsentrasjonen.
- Har du barn i hjemmet? - To jenter.
Hold dem unna denne, for den er svært giftig.
Denne er billigere, men resultatet kan variere.
Det er bare en plante.
Hvor mye skal du ha?
- 30 kroner. - Her.
Takk for at du valgte Belvedere hagesenter.
Takk. Vi sees snart.
Vent her, jeg skal gjøre den klar.
- Det er en gave, ikke sant? - Ja. Takk.
Jeg husket faktisk hvem din sønn er.
Gjorde du?
Ja, jeg kjenner ham. Vi pleide å jobbe sammen.
Andres, ikke sant?
Ja, Andres.
Jeg kjenner ham.
Jeg har til og med vært på en fest hos ham.
Andres elsker å feste. Jeg kan ikke fordra det.
Gatenavnet var...
Den...
Det ligger ved havnen. Hva var navnet igjen?
Nestor!
Kom hit og legg planten i denne herrens bil.
Hvilken bil er det?
Den svarte der borte.
Takk.
Den er åpen.
Og ved byrået...
Vi pleide ofte å samarbeide.
Med denne typen planten trenger du mye pottejord.
To store sekker, i det minste.
En areca...
To sekker...
- Hvor mye skylder jeg deg? - 370 kroner.
Har du mindre lapper?
Nei, dessverre.
Vent litt. Jeg skal finne veksel.
Nestor, finn fram to store sekker med pottejord.
La oss håpe at kjæresten din ikke finner noe galt denne gangen.
La meg gjøre det.
ÅPENT
- Ok. Vi sees i morgen. - Ha det.
Hva er det som foregår, Nestor?
Går det bra? Hva er det som skjer?
Kommer du? Ungene er sultne.
Mamma, hvorfor får jeg ikke ha med tre bikinier?
Fordi det er bare for to dager, skatt.
Når skal vi dra til Brasil og besøke de andre besteforeldrene våre?
Jeg vet ikke. Snart, håper jeg.
Men nå må dere bli ferdige med å pakke og legge dere.
En, to, tre.
Den som snakker først, taper.
Og nå,
fra og med denne natten,
er jeg helt og holdent
den mannen jeg selv skapte.
Karakteren jeg selv skapte.
Jeg er
helt og holdent,
Mario?
Hva er galt?
Ingenting.
Jeg...
tenker.
Det er her jeg vil være
Her, inntil deg
Til livets siste stråle
Jeg, som var ensom og forlatt
Trodde at livet bare var
En bitter og tragisk spøk, Har nå funnet deg
Meningen med livet
Å, min elskede
For fire dager siden begynte jeg å ha mareritt så fort jeg sovnet.
I dag, for første gang, våknet jeg ikke opp like ofte som vanlig.
Jeg klarte å sove minst fire timer i strekk.
Kanskje fordi jeg gikk til legen og fortalte ham at jeg var svimmel,
og tok de sovetablettene han ga meg.
Jeg ville se frisk ut når jeg sa ha det til barna.
Men mens jeg sov hadde jeg et pågående mareritt.
Dette var annerledes.
Jeg var alene. Jeg følte meg kvalt.
Det var alt.
Jeg kjempet for å puste, men jeg klarte det ikke.
Jeg klarte ikke å puste og hele kroppen min ristet.
Soverommet mitt var et vakuum.
Kanskje det er bedre å holde seg våken.
Sønnen min tar timer for å bli kvitt flyskrekken sin. Det er alvorlig.
Jeg har aldri sett han gjøre noe på en lørdag morgen før.
Det er et intensivkurs. Bare for noen få dager.
Er du sikker på at alt er i orden?
Ja.
Denne muligheten dere gir dere selv...
Sørg for at det er verdt det.
Han elsker deg.
Ja vel...
Det er nok utspørring. La oss dra.
Hvis du trenger noe, er det bare å ringe. Når som helst.
Ok.
Hvis du vil komme i morgen,
venter vi på deg med kjøttet klart på grillen.
Nå må dere huske å lytte til besteforeldrene deres.
Ok!
Glad i dere.
- Jeg også. - Jeg også.
Hei, dette er Mario. Legg igjen en beskjed. Ha det.
Hei, Trini. Hva er det?
Hvordan går det, Diana? Ikke for å forstyrre deg.
Har dere kranglet?
Nei! Hvordan skal vi kunne gjøre det når han ikke svarer telefonen sin?
Jeg ringer og ringer uten at han tar den. Jeg er desperat.
Jeg mener ikke å blande deg inn, men Pablo har nettopp ringt meg.
Hvis manuset ikke er ferdig til i morgen, er det over og ut med oss.
Dette er alvorlig.
Vær så snill, la meg snakke med ham.
Han er ikke her.
Jeg trodde han var med deg i går?
Nei. Jeg har ikke sett han siden han var innom for å låne pistolen min.
For å bruke den i terapien mot flyskrekken.
- Det har gått to dager og... - Jeg må gå, Trini.
I drømmene mine ser jeg også våpen.
Ikke bare kniven,
Men jernstenger, tunge balltre,
En pistol presset mot brystet mitt.
Trini sa noe som fikk meg til å tenke på dem.
Det fikk meg også til å tenke på at Mario er redd for pistoler.
Jeg vet at han aldri ville tatt en med hjem for en simulering.
Det måtte ligge en annen grunn bak.
Hei, dette er Mario. Legg igjen en beskjed. Ha det.
Det er et annet sted som også går igjen i mine mareritt, i tillegg til soverommet.
Selv om bildene som forstyrrer søvnen ikke har funnet sted der.
En labyrint av planter,
som jeg pleide å synes var vakkert.
Jeg har vært der mange ganger.
Jeg studerte plantene som fanget min interesse.
Jeg skrev en liste over de vitenskapelige navnene og tegnet løvene deres.
Jeg falt spesielt for kaktusen.
Jeg begynte å forstå deres ujevnheter, deres form.
For å bruke dem i arbeidet mitt.
Jeg tok med barna mine.
Nå når jeg sovner
dukker hagesenteret opp igjen, som et fryktelig syn.
Jorden skitner til hendene mine,
skraper opp øynene mine.
Kaktusen lever kun for å skade huden min.
Mrs. Diana?
Hei, Fernando.
- Hvordan går det? - Bare bra.
- Lenge siden sist, hva? - Ja, det var lenge siden.
Andres er også bare så vidt innom.
Er du her for å treffe Nestor?
Hva skjedde?
Har du ikke hørt det? I går, på veien hjem...
Han begynte å føle seg dårlig og endte opp på sykehuset.
Han er der med Mrs. Malena.
Kan du si meg hvilket sykehus?
Det som vanligvis får meg til å våkne opp skrekkslagen
er ikke stedene hvor marerittene foregår,
men ansiktene til Andres og Nestor.
Vær så snill.
Jeg skal besøke Nestor Gorostiaga.
Kan jeg få romnummeret hans?
Er du familie?
Ja.
Sa du Gorostiaga?`
Han ligger på intensivavdelingen.
Han er ikke i stand til å motta besøkende nå.
Du kan ringe meg når som helst.
Du har vel nummeret mitt?
Bra. Takk.
Kan jeg hjelpe deg med noe annet?
Nei. Takk.
Andres og Nestor.
De dukker alltid opp i mine mareritt, selv når jeg tror jeg er alene.
Selv når jeg er med Mario eller med barna.
Selv når det ikke finnes noen bilder i det hele tatt i drømmen.
Jeg vet at de kommer.
Men vet du det, Mario?
Andres.
Det virket som om han elsket meg, og han bodde ved meg i flere måneder.
Han viste meg hagesenteret,
han ga meg nøklene til sitt hjem.
Han ble som en annen person da jeg gjorde det slutt med ham.
Andres.
Han skrek: "Hurper som deg får ikke behandle meg slik."
Men vet du det, Mario?
Iblant treffer du ham i marerittene mine.
Noen ganger er du enig med ham.
Dere smiler til hverandre,
og stirrer på meg.
Hvorfor kom du hit, Mario?
Hva har dere å si til hverandre?
Dette er fortsatt et mareritt.
Hva vil du egentlig, Mario?
Sitt.
Jeg skal si det fort, og så kan du få gå. Jeg har andre ting å gjøre.
Kan vi komme inn?
Ja.
Hvordan går det med ungene?
De har ringt meg fra stranden.
De har det gøy, samler inn skjell.
De tenker å ta dem med hjem.
Så fint.
Har du vært i terapi i hele dag?
Ja.
Det er over nå. Dette var min siste time.
Slitsomt?
Ja, veldig.
Så...
nå klarer du å fly.
Nei.
Nei?
Nei.
Hvorfor ikke?
Dr. Comas forklarte at...
problemet mitt...
ikke er selve flyet.
Jeg er egentlig redd for himmelen.
Skjønner du? Det er ikke...
Det er ikke noe spesifikt.
Det er noe generelt.
Hva mener du?
Jeg mener at det ikke kan helbredes.
Det kan ikke helbredes.
Oversatt av: Nora Vasaasen